Hänen silmänsä kertovat hänen välittävän sinusta, Aleksanteri.
Ehkä jopa liikaa.
Minun maassani ne, -
jotka rakastavat liikaa menettävät kaiken.
Ne, jotka eivät ota liian vakavasti, kestävät.
Isäsi kääntyy haudassaan, Aleksanteri.
Kaiken tämän jälkeen, kyläpäällikön tytär.
Mutta tässä tytössä on luonnetta.
Mikä tämän idea on, Aleksanteri?
Ota hänet jalkavaimoksesi.
Koska haluan pojan. Piru sinut periköön, Filotas.
Aatelisten sisarista tulisi hyviä makedonialaisia äitejä.
Tahdon aasialaisesta kuningattareni, en vankiani.
Se on syvä kunnianosoitus meidän lähtökohdistamme.
Se tuo meidät yhteen enemmän kuin mikään muu.
Voin silti ottaa makedonialaisvaimon.
Toiseksi vaimoksi, loukaten Makedoniaa.
Aleksanteri! Tämä koskee kansaamme.
Nimenomaan, mitä voimme voittaa, Aleksanteri?
Tulimme Aasiaan rangaistaksemme heitä rikoksista, ja sen teimme.
Seitsemän vuotta poissa kotoa.
Ja nyt me ajelehdimme kaukaisesta provinssista toiseen -
jahdaten rosvoja, kun makedonialaiset menettävät miehiään.
Miksi? Rakentaaksemme teitä ja kaupunkeja Aasiaan?
Kaupunkien perustaminen laajentaa valtaamme, Parmenion.
- Mitä Makedonia siitä hyötyy? - Se on paljon rikkaampi kuin ennen.
Mitä annat heille?
Kaikella kunnioituksella, taistelemalla paremmin Gaugamelassa -
olisimme voineet saada Doriuksen...
- Miten julkeat, Nearkhos! - Kenraali Nearkhos sinulle, poika.
Aleksanteri levitti lippuamme liian harvakseen, isäni tai kukaan muukaan ei olisi voinut mitään.
- Filotas! - Istuudu.
Aleksanteri, olen tuntenut sinut syntymästäsi asti.
Kannatin sinua isäsi kuoleman jälkeen.
Vähintä, mitä tälle kaupungille voisit tehdä, -
ja kunnioituksena neuvonantajille, jotka valitsivat sinut kuninkaaksi, -
olisi antaa meille makedonialainen perijä.
Sinua on kuultu.
Parmenion!
Häiden jälkeen viet kaksi joukkoa takaisin Babyloniaan, -
siellä odotan sinun ja Antipaterin Kreikassa pitävän joukkojamme pystyssä.
Minä menen kohti pohjoista ja vietän talven siellä joukkojeni kanssa.
Ja minä rukoilen Apolloa, että tajuat kuinka kauas olet mennyt isäsi jalanjäljiltä.
Piru sinut vieköön, Parmenion, jumalien ja Apollosi kautta.
Mikä isäni rohkeudessa oikein oli?
Hän oli soturi, ei järkeilijä.
Hän ei koskaan halunnut sotaa. Saatikaan, että olisi nauttinut siitä.
Hän kysyi neuvoa neuvonantajiltaan, tasavertaisina, makedonialaiseen tapaan.
Hän ei tehnyt päätöksiä omien halujensa pohjalta.
Olen vienyt meidät pitemmälle, kuin isäni osasi koskaan edes unelmoida.
Vanha mies, olemme uudessa maailmassa.
Aleksanteri, ole järkevä!
Onko heitä tarkoitettu tasavertaisiksemme?
Jakamaan löytömme? Muistat mitä Aristoteles sanoi.
Mitä häävala voisi merkitä heille, jotka eivät ole koskaan pitäneet sanaansa kreikkalaisille?
Aristoteles olkoon kirottu!
Zeuksen ja kaikkien jumalien kautta, -
mikä tekee sinusta niin paljon paremman kuin he, Kassandros?
Paremman, kuin oikeasti olet. Sinä ja sinunlaisesi...
Aleksanteri.
Kunnioituksen puute päätöksiäni kohtaan ei ole häiritsevin asia.
Vaan teidän halveksuntanne maailmaa kohtaan, joka on paljon vanhempi kuin omamme.
Ja siten 10 vuotta äitinsä vaatimuksen jälkeen hän nai makedonialaisen.
...liittomme auttaa kreikkalaisten ja barbaarien...
Maailmamme mahtavin mies -
otti vaimokseen naisen, jolla ei ollut poliittista merkitystä. Miksi?
Toiset sanoivat sen olleen heimojen yhtenäistymisen vuoksi, -
toiset perijän halun vuoksi.
Eräät sanoivat Aleksanterin vain rakastuneen.
Kuka Roksane oikeastaan olikaan -
jäi varmastikin kaikilta piiloon hänen tummien silmiensä taakse.
Aleksanteri. Erityisesti sinulle.
Tänä loistokkaana tilaisuutena -
kohotan maljan tälle loistavalle armeijalle, joka on antanut niin paljon.
Ja niiden kunniaksi, jotka lähtivät mukaan seitsemän pitkää vuotta sitten.
Julistan kaikki velkanne maksetuiksi kuninkaallisesta rahastosta.
Ja morsiameni kunniaksi, -
kauniin morsiameni.
Tunnustuksena naisille, jotka ovat kulkeneet tämän pitkän ja vaikean matkan kanssamme -
maksamalla myötäjäiset heille.
Entäpä poikamme?
Ja viimeisenä, jumalat eivät vaadi meiltä vähempää, kuin -
antaa lapsillenne asianmukaisen kreikkalaisen kasvatuksen, -
ja sotilaskoulutuksen -
meidän suojeluksessamme.
Heistä on tuleva uusia sotilaita Aasian valtakuntaamme.
Löysin sen Egyptistä.
Mies joka myi sen minulle sanoi -
sen olevan ajalta, jolloin miehet palvoivat aurinkoa ja tähtiä.
Olen aina ajatellut sinua -
aurinkona, Aleksanteri. Ja rukoilen sinun unelmiesi loistavan kaikille.
Toivon sinulle poikaa. Olet loistava mies.
Rakastatko häntä?
Hän on Hefaistion.
On monia tapoja rakastaa, Roksane. Tule.
Et pelkää.
Se on hyvä.
Mies etsii naista maan huipulta -
ja löytää hänet.
Myytistä tulee totta.
Oi, suuri mies, joko pelottaa?
Tapan sinut nyt.
Tee se, lopeta tämä, niin minäkin tekisin.
Kuolen hulluna rakkauteen.
Elämäni on nyt sinun.
Saat poikani.
Kuka on tuo nainen, jota kutsut kuningattareksesi, Aleksanteri?
Maalaistyttö, sinä jalosukuinen.
Hän luo vihamiehiä hänen kömpelöllä luonteellaan.
Älä sekoita meitä. Minä en koskaan ollut barbaari, kuten Filippos sanoi.
Olen Akilleen kuninkaallista sukua.
Zeus on isäsi.
Ymmärrän, että hän tuo sinulle onnea, -
mutta kuuntele minua kun käsken sinun toimia ja toimi nopeasti.
Ja seitsemän vuoden kuluttua ihmiset mietiskelevät, kuka on tämä kuningas Aleksanteri.
Olen antanut sinulle todisteet.
Antipater horjuttaa käskyvaltaasi.
Palaa Babyloniaan ja vahvista keskustasi -
tai tule kotiin Makedoniaan ja järjestäydy, -
Mutta älä jahtaa unelmaasi kauemmas itään.
Elämämme riippuu siitä.
Muista, -
ajattelen vain sinua.
Kuten sinunkin on kohdattava loistelias kohtalosi, -
ajattele äitiäsi.
Suojele minua vihollisilta, kun olet poissa, -
ja muista aina, -
rakastan sinua enemmän kuin ketään muuta.
Kun vain et olisi kalpea heijastus äitini sydämestä.
Kuka teki tämän?
Kerro.
Hermolaos.
Et koskaan löydä uskollisempaa kuin minä...
Salaliitto todella järkytti Aleksanteria, -
ei vain siksi, että mukana oli nuoria, jotka jakoivat hänen unelmansa, -
vaan koska mukana oli Filotas, -
hänen lapsuudenystävänsä, kuninkaallisen kaartin kapteeni.
Aleksanteri, muista kuka minä olen.
Muistan kyllä, mutta eri tavalla, kuin sinä muistat itsesi.
Näyttää siltä, että todellinen luonteesi on kunnianhimoinen.
Ei.
Kukaan ei puolustanut Filotasta, -
mutta toisaalta monikaan meistä ei pitänyt hänestä.
Ja tietenkin me muut olimme vieneet hänen voimansa.
Ennen kuin hän kuoli, kidutimme häntä, -
saadaksemme tietää, mitä hänen isänsä Parmenion tiesi.
Emme koskaan saaneet tietää.
Mutta mitä tehdä Parmenionille ja hänen 20 000 sotilaalleen, -
olikin jo hienotunteisempi asia. Oliko hän viaton?
Vai päättikö hän toimia, ennen kuin ikä heikentäisi hänen voimiaan?
He ottaisivat puolensa.
- Miehet seuraisivat kuningastaan. - Aleksanteri ei ole siellä.
Pakko sai Aleksanterin toimimaan.
Leiri eristettiin tunnissa Filotaksen syyttämisen jälkeen.
Menkää, Antigonos ja Kleitos, -
menkää vauhdilla.
Kolmen päivän kuluttua Antigonos ja Kleitos olivat Parmenion luona.
Hänen sotilaansa ymmärsivät Parmenionin syyllisyyden, -
ja he ymmärsivät perheen pään olevan vastuussa perheen tekemisistä.
Kleitos, Antigonos.
Muistan Bagoaksen kertoneen, -
että rakkaus vältteli Aleksanteria joskus ehkä enemmän -
kuin maailman laidan löytäminen.
Keväällä, Aleksanteri marssitti 150 000 miehen armeijan -
Hindukushin solien läpi, -
kohti tuntematonta.
Se reitti oli kohti maailman laitaa oli luvattu hänelle unissa.
Olimme nyt liikkuva kuningaskunta, tuoden Kreikasta mukanamme -
kokkeja ja arkkitehtejä, lääkäreitä, rahanlainaajia, -
vaimoja, lapsia, rakastajia, huoria.
Eikä sovi unohtaa orjia, jotka raatoivat tuntemattomina.
Nälkäisinä kuin pedot.
Hävitettynä tai laajentuneena, kävi miten kävi, -
valloitetut alueet muuttuivat aina.
Vaikka Aleksanteri palvoi Roksanea,
vierailut hänen teltassaan vähenivät, ensin vuoden, -
sitten toisen kuluessa ilman jälkeläistä, -
haavoittaen Aleksanterin ylpeyttä.
Savariakset sanovat Zeuksen lukinneen Prometheuksen tuonne ylös.
Yhteen noista luolista.
Sanovat, että jättiläiskotkan pesä on juuri sen yläpuolella.
Se varmaan laskeutuu alas joka yö nokkiakseen Prometheus-raukan maksaa.
Muistat varmaan, mitä Aristoteles kertoi näistä vuorista?
Muistan, että kun saavumme näille korkeuksille, -
katsoessamme taakse, näemme Makedonian lännessä, ja Maailmanmeren idässä.
Mutta pelkään tämän maailman olevan laajempi, kuin kukaan edes uneksi.
Titaanien maailma.
Tiedustelijat ovat tutkineet jokaisen polun, Aleksanteri, -
vuorten yli ei pääse, -
paitsi etelään, Intiaan.
Jos olisimme jumalia, löytäisimme reitin Itäiselle valtamerelle.
Teemme sen kyllä, kun muutaman vuoden kuluttua palaamme.
Mutta ensin miesten on päästävä kotiin.
Oletko sinä löytänyt kotisi?
Mietittyäni kallistun enemmän ja enemmän Aleksandrian puoleen.
Ainakin siellä on lämmin.
Zeus, hän rakasti sitä.
Naiset vetävät miehet kotiin, minulla ei ole sellaista tunnetta.
Sinulla on Babylon, Aleksanteri, -
missä äitisi odottaa kutsuasi.
Kyllä, minulla on Babylon, -
mutta jokainen maa, jokainen raja, jonka ylitän, -
tuhoaa yhden illuusion.
Tunnen kuoleman olevan viimeinen, -
mutta silti yritän lujemmin -
ja lujemmin löytääkseni kodin.
Mihin kotkamme on mennyt?
Meidän on jatkettava, Ptolemaios, -
kunnes löydämme päätepisteen.
Intia
Intiaa, maata jossa aurinko on syntynyt, -
on väitetty jopa rikkaammaksi kuin Persia.
Sitä ei ole koskaan tutkittu eikä valloitettu.
Alusta lähtien Aleksanteri pyrki yhdistämään villit maat, -
kuninkaat, jotka juonittelivat toisiaan vastaan, -
sekä villien heimojen joukot, joita kiihkoilijat ja filosofit -
yllyttivät kuolemaan jumaltensa nimeen.
Krateroksen etujoukot taistelivat miesten kanssa, jotka olivat karvaisia, -
pieniä ja asuivat puiden latvoissa.
Kunnes Hefaistion kertoi niiden olevan eläimiä, jotka matkivat ihmistä, -
mutta kantoivat omaa nahkaansa.
He kutsuivat tätä heimoa apinoiksi.
Apina.
Katso, Roksane.
Terve, pikkumies. Puhuuko se?
Ei, mutta ne ääntelevät.
Ja sitten oli sade.
Koskaan ennen emme olleet nähneet vettä satavan -
60 päivää ja yötä.
Sinä sen tiedät, Machatas. Mitä poikasi yrittää sanoa?
No niin mies, kyllä sinä vahvistut.
Anna minulle hevoseni, niin ratsastan vierelläsi.
Kleitos, tuo käärmeparantajat!
- Mitä tapahtui? - Käärme puri kaulaan.
Ei! Zeus, auta!
Hengitä, hengitä.
Halumme kultaa ja kunniaa kohtaan haihtui tajuttuamme, -
ettei kumpaakaan ollut saatavilla.
Mieliala laski.
Lahtasimme kaikki vastustelevat intialaiset.
Saastuneen veden sijaan joimme vahvaa viiniä.
Jatkaessamme kohti kaakkoa, -
Aleksanteri palautti usein vallatut maat syrjäytetyille hallitsijoille -
saadakseen heistä liittolaisia.
Mutta tämä herätti närää armeijassa.
He alkoivat miettiä, oliko Aleksanteri liikkeellä vain valloituksen ilosta -
matkiakseen Herakleen suuruutta.
Bagoakselle!
Ja äitini jumalalle, Dionysokselle.
Hänen kerrottiin kulkeneen täällä jo ennen Heraklesta, -
6000 vuotta sitten. Sankarille!
Joudut naurunalaiseksi.
Intialaiset ovat alhaista ja pahansuopaa kansaa.
Et yritäkään ymmärtää heitä.
Yritän, mutta kuuntele minua, Aleksanteri.
Persiassa olet suuri kuningas.
Täällä sinua vihataan.
Menkäämme takaisin Babyloniaan, siellä olemme vahvoja.
Keskustellaan tästä myöhemmin.
Kyllä. Myöhemmin, puhutaan.
Minä palaan, tänä iltana.
Minä odotan, kuninkaani.
Teidän majesteettinne, -
kohotan maljan Bagoakselle, -
ja 30 000 kauniille persialaispojalle, -
jotka koulutamme taistelemaan tämän mahtavan armeijan nimissä.
Filippoksen muistolle, kunpa hän eläisi, -
ja näkisi, kuinka hänen makedonialaisistaan on syntynyt -
näin mahtava armeija.
Filippokselle, todelliselle sankarille!
Kleitoksen nimitykselle Baktrian satraapiksi.
Puhut kauniisti, Ptolemaios.
Mutta kaikki me tiedämme, miltä tuntuu karkotus eläkkeelle 30 palvelusvuoden jälkeen.
Kutsutko tämän suuren provinssin johtamista karkoitukseksi?
Olisiko hänen majesteettinsa laittanut lähimmäisensä näin kauaksi kotoa?
Sinusta ei siis tule hyvää satraappia?
Olkoon niin. Anna minun mädäntyä täällä makedonialaisrievuissa, -
ennemmin, kuin elää itäisessä loistossa.
En pelkää ja kumarra sinua, kuten seuraajasi, -
Hefaistion, Nearkhos ja Perdikkas.
Yhden itäisimmän satraappikuntamme valtiaana, -
mieleesi ei tullut, että jos persialaiset alamaiseni -
kumartuvat edessäni, se on heille tärkeää.
Vaadinko kreikkalaisilta samaa?
Etkö ota Zeuksen poikana vastaan kreikkalaisten lahjoja?
Vain, jos niitä tarjotaan.
Miksi sitten hyväksyt tuollaisen tyhjänpäiväisen imartelun?
Mitä vapautta se on, että kumartaa sinua?
Sinä kumarrut Herakleen edessä, hän oli kuolevainen.
Mutta Zeuksen poika...
Kuinka voit verrata itseäsi Herakleen noin nuorena?
Miksi en?
Olen jo saavuttanut enemmän ja matkustanut yhtä pitkälle, ehkä jopa pidemmälle.
Herakles teki sen itse.
Aleksanteri, valloititko sinä Aasian itseksesi?
Kuka suunnitteli Aasian hyökkäyksen? Eikö se ollut isäsi?
Eikö hänen verensä ole enää kyllin hyvää? Zeus-Amon, niinkö?
Sinä loukkaat minua, Kleitos.
Pidä varasi, kun alat haukkumaan perhettäni.
Isäsi ei olisi koskaan ottanut barbaareita ystävikseen, -
eikä laittanut meitä heidän taistelutovereikseen.
Emmekö enää kelpaa?
Muistan, kun pystyimme puhumaan kuin mies miehelle, silmästä silmään.
Ilman tällaista matelua.
Ja nyt suutelet heitä?
Otat hedelmättömän barbaarin vaimoksesi ja kehtaat kutsua häntä kuningattareksi.
Poistu pian, Kleitos, ennen kuin pilaat elämäsi.
Eikö suuri ylpeytesi pelkääkään enää jumalaa?
Tämä armeija on sinun veresi.
Ilman sitä et ole mitään.
Et enää palvele tarkoituksiasi täällä.
Viekää hänet pois silmistäni!
En palvele tarkoitustani? Mitä tarkoituksia palvelin, kun pelastin henkesi!
Lähettäkää vartijat tänne! Pidättäkää hänet petturuudesta.
Kuka on hänen tukenaan?
Kutsun Zeuksen todistamaan, ja tuomitsen sinut hänen edessään.
Otan selvää tästä salaliitosta! Viekää hänet!
Puhut salaliitosta? Entä vanha Parmenion, joka teki pahat tekosi?
Etkö tunne ollenkaan häpeää?
Suuri despootti, väärä kuningas.
Sinä ja barbaariäitisi elätte häpeässä.
Kleitos!
Päästäkää minut läpi.
- Kukaan ei saa mennä. - Olen kuningatar.
Haluan nähdä hänet, olen odottanut kolme päivää.
Hän ei halua nähdä ketään, ei edes sinua.
Hän tarvitsee minua.
Ei hän tarvitse.
Sinuako tarvitsee?
Hefaistion, teet virheen.
Armeija tarvitsee itsevarmuuttanne.
Aleksanteri.
Aivan kuin vanha rakastajatar, he unohtavat mutta eivät anna anteeksi.
Tiedäthän, että suuria tekoja tekevät -
ottavat, eivätkä kadu sitä.
Olet Aleksanteri. Sääli ja murhe vain tuhoavat sinut.
Onko minusta tullut niin ylimielinen, että olen sokea?
Joskus, -
muilta parhaan odottaminen on röyhkeyttä.
Sitten Kleitos puhui totta. Minusta on tullut tyranni.
Olet kuolematon, ja he tietävät sen.
He antavat sinulle anteeksi, sillä he ovat ylpeitä sinusta.
Katso minua, olen epäonnistunut.
Makedonia - 8 vuotta aikaisemmin
Kreikkalaisten johtaja, Makedonian kuningas Filippos.
Koko elämäni olen odottanut kreikkalaisten osoittavan kunnioitusta Makedoniaa kohtaan.
Tänään on se päivä.
He puhuvat jo nyt, että Filippos oli suuri kenraali, -
mutta Aleksanteri on yksinkertaisesti Suuri.
Jos ikinä loukkaat minua uudestaan, tapan sinut.
Kaipasin sinua. Keväällä, Persiassa, -
komennat oikealta puoleltani.
Se on minulle kunnia. En jättäisi sitä väliin, vaikka saisin maailman kaiken kullan.
Jonakin päivänä saatkin.
Tehdessään itsestään 13. jumalan, -
Filippos joi niin paljon viiniä, että sekosi.
- Teidän majesteettinne. - Attalos.
Toivon, että prinssi nauttii esityksestä yhtä paljon, kuin valtionhoitajamme.
Hän on kovin väsynyt.
Pausanias, tuohan loput joukoista tänne.
Kuninkaallinen kaarti, areenalle mars!
Ei vartijoita tällaisessa väkijoukossa?
- Joka paikka täynnä kreikkalaisia. - Kleitos.
Voit aina luottaa tähän mieheen, Aleksanteri.
Kohtele häntä kuin minua. Hän turvaa selustasi.
Kyllä, isä.
Kansalaiseni käyvät tänään kaartissa.
Nähkööt kreikkalaiset itse, kuinka kuljen kansani parissa.
Kutsukoon sitten minua tyranniksi! Tuo kaarti puutarhaan sisääntuloni jälkeen.
Pidä huoli, että viiniä riittää. Tahdon heidän pitävän minusta.
Eikö sinulle kerrottu? Menen yksin.
Seuraa kaartiani.
Menehän.
Isä, on parasta, että tulen mukaasi.
Vai tahdot sinä maailman saavan tietää sinun olevan minun seuraajani?
Niinkö hän tahtoo?
Älä näytä niin haavoittuneelta koko ajan, Aleksanteri. Ole mies!
Saat pitää itseäsi onnekkaana, että ylipäätään olet täällä sen temppusi jälkeen.
Jumalten nimeen! Tottele minua kerrankin!
Rohkeutta, isä. Kulje ilolla, -
niin muistan urheutesi.
Ja nyt, rakastettu kuninkaamme, -
Filippos, jonka kunniaksi nämä hääkisat järjestetään.
Pausanias? Minähän sanoin sinulle...
Kuningas elää! Aleksanteri!
Filippoksen poika! Kohtalon määräämä kuningas!
Olet nyt kuningas.
Jumalat siunatkoon Aleksanteria!
Aleksanteri!
Mene.
Miten voit käyttäytyä noin hävyttömästi julkisesti?
Koska niin oli tarkoitus.
En tahtonut tulla kuninkaaksi tällä tavalla.
- Kukaan ei syytä sinua. - He syyttävät jo minua, selkäni takana.
- Panettelu ei ole voimaa. - Häpeäkö on?
Kuka tappoi isäni?
Kerro. Vai laitanko sinut oikeuden eteen hänen murhastaan?
- Pausanias. - Häntä autettiin!
Autoitko sinä häntä?
En, miksi olisin tehnyt niin?
Niin moni halusi sitä. Kreikkalaiset, persialaiset, miehet...
Olet hullu! Olet kirottu! Olet päästänyt raivottaret irti! Et tunne heidän voimiaan!
Kukahan nyt liioittelee?
Vaikka se oli oman sydämesi toive.
Tuo on vale! Hän oli isäni! Rakastin häntä!
Hän ei ollut isäsi! Sinulla ei ole verivelkaa hänelle.
Olet oikea valehtelija.
Olet kertonut valheita kuin noita, hämmentäen minut.
Katso itseäsi, -
olet kaikkea, mitä hän ei ollut.
Hän oli karkea, sinä hienostunut.
Hän oli kenraali, sinä olet kuningas.
Hän ei pystynyt hallitsemaan itseään ja sinä tulet hallitsemaan koko maailmaa.
Jumalat kiroavat sinut, kun puhut noin.
Tuollainen röyhkeys, etkä edes sure miestäsi.
Sure? Häntä? Mitä tiedät Filippoksesta?
Ei Aleksanteri, Zeus on isäsi.
- Käyttäydy sen mukaisesti. - Ensimmäinen tekoni olisi tappaa sinut!
Murhasit minut kehtooni.
Synnytit minut vihassasi.
Vihassasi, jota tunnet vahvempiasi kohtaan.
- Vihassasi miehiä kohtaan! - Opetin sinulle sydämeni!
Ja jumalten nimeen sinusta kasvoi kaunis.
Kirottu noitasielu!
Sielusi on minun, Aleksanteri.
Ei! Olet vienyt minulta kaiken rakastamani ja tehnyt kaltaiseksesi!
Lopeta! Älä ole kuin poika. Olet kuningas, käyttäydy sen mukaan!
Parmenion on kerrankin puolellamme.
Teloita Attalos välittömästi.
Sitten takavarikoit hänen maansa ja tuhoat hänen perheensä.
Eurydike? En koskaan. Naura, hirviö, sydäntensärkijä.
Miten selviät tuollaisena?
Etkö ole oppinut mitään Filippokselta?
En, vaan sinulta.
Menneisyydeltä.
Mitä olen tehnyt, että vihaat minua noin kovasti?
Jonain päivänä ymmärrät tämän, -
että vain sinä olet sydämessäni.
Tiedän mitä tarvitset.
Nyt on aika.
Jumalat ovat puolellasi.
Vauraus, voima, valloitus.
Kaikki himoitsemasi, maailma on sinun, -
ota se vastaan.
Ota se?
Hän ei enää koskaan nähnyt äitiään.
Ja taistellessaan pohjoisheimoja vastaan -
Olympias murhautti Filippoksen uuden vaimon poikalapsineen.
Olosuhteiden pakosta Aleksanteri teloitutti tämän sedän, Attaloksen.
Intia
Tietenkin teillä on pelkoja, meillä kaikilla on, -
koska kukaan ei ole ennen ollut näin pitkällä!
Ja nyt olemme viikkojen päässä ympäröivästä merestä, -
reitistä kotiin.
Rakennamme laivaston ja seilaamme Niiliä pitkin Egyptiin.
Aleksandriasta olemme kotona muutamassa viikossa.
Siellä tapaamme taas rakkaimpamme -
jakaaksemme aarteemme ja tarinamme Aasiasta.
Ja nautimme ikuisesta kunniastamme aikojen loppuun asti!
Seuratkaa Aleksanteria.
Mitä? Hiljaisuus?
Olemme kanssasi, Aleksanteri.
Peukastas, sankari!
Missä ovat tarun amatsonit, jotka uskaltavat taistella.
Mihin he ovat hävinneet?
Emme jätä sinua koskaan, Aleksanteri.
Meleager! Mitä ovat vastaan tulevat heimot verrattuina kukistamiimme?
Lysimakhos?
Antigonos?
Särjette sydämeni. Pelko!
Krateros!
Kuninkaani, en siedä marinaa.
En hyväksy sitä millään joukoiltani.
Mutta olen menettänyt monia miehiä. Nuoria jotka eivät ehtineet olla edes naisen kanssa, -
tauteihin kuolleita, -
osa teurastettiin Skyytiassa Oksoksen rannoilla.
Osa kuoli kunniakkaasti. Osalla ei vain ollut onnea, -
mutta he kuolivat.
40 000 miehen kanssa lähdimme kahdeksan vuotta sitten.
Olemme kulkeneet perässänne yli 16 000 kilometriä.
Sateessa ja auringossa, taistelimme puolestasi.
Jotkut meistä ovat taistelleet yli 50 taistelua ja tappaneet paljon barbaareja.
Ja nyt kun katson ympärilleni, -
kuinka monta heistä näen?
Ja nyt haluat meidän vielä taistelevan apinaheimoja vastaan.
Tuhansia elefanttihirviöitä.
Ja niitä on vielä satoja lisää.
Krateros, hyvä Krateros.
Kuka olisikaan parempi puhumaan kuin sinä.
Miehistä jaloin.
Mutta sinä tiedät, ettei minussa ole kohtaa jossa ei olisi naarmua tai katkennutta luuta.
Miekalla, veitsellä, kivellä, katapultilla ja nuijalla.
Kaikki vastoinkäymiset olen jakanut kanssanne.
Sinä olet kuninkaani, ja me rakastamme sinua siksi.
Mutta liian moni on kuollut.
Sinulla ei ole lapsia, Aleksanteri.
Olemme vaatimattomia miehiä, emmekä halua suututtaa jumalia.
Toivomme vain, että saisimme nähdä lapsemme.
Vaimomme ja lapsenlapsemme vielä viimeisen kerran, -
ennen kuin liitymme veljiemme seuraan Haadeksen pimeään taloon.
Olet oikeassa, Krateros.
Olen ollut välinpitämätön.
Minun olisi pitänyt lähettää teidät veteraanit kotiin, ja sen teenkin.
Ensimmäiset saavat hopeakilvet.
Sitten kaikki, ketkä ovat palvelleet seitsemän vuotta, -
saavat täyden eläkkeen aarteistamme.
Kunnioitusta, rikkauksia, rakkautta.
Perheenne kohtelee teitä sankareina koko loppuelämänne.
Ja saatte kuolla rauhassa.
Mutta sinä haaveilet, Krateros.
Yksinkertaisuus loppui, kun sait lapsia persialaisten kanssa, -
ja keräsit omaisuudeksesi jalokiviä.
Olet rakastunut kaikkeen siihen, mikä tuhoaa miehen.
Etkö näe?
Ja sinä tiedät yhtä hyvin kuin minäkin, -
että vuosien kuluessa muistot haihtuvat, -
samoin kuin suuret voittonne.
Aina kuitenkin tullaan muistamaan, kuinka jätitte kuninkaanne Aasiaan.
Minä jatkan, aasialaisteni kanssa.
- Paha sinut periköön, Aleksanteri! - Häpeä!
Haluamme nähdä perheemme ennen kuolemaamme.
Haluan nähdä lapseni!
En välitä äpäristänne! En ole ottanut itselleni mitään.
Pyydän vain yhtä kuukautta lisää.
- Häpeä! - Hän on kuninkaasi!
- Mitä isäsi sanoisi! - Toin teidät kauemmaksi, -
- kuin isäni edes uneksi. - Liian kauas!
Luotan barbaarieni rohkeuteen.
- Menen itään. - Hän haluaa vaientaa meidät.
- Kuka tuon sanoi? - Et tule koskaan pääsemään Makedoniaan.
Senkin pelkuri, tule eteen ja sano asiasi.
Miksi? Jotta voisit tappaa meidät, Zeuksen poika.
- Häpäiset oikean isäsi muiston. - Vai tapoitko hänet, niin kuin Kleitoksen?
Piiloudu, tulen tappamaan...
Loukkaat syntyperääni, kutsut minua murhaajaksi.
Ei minulla ole verta käsissäni.
Ja sinä, Demetrios...
Tiedät, että häpeän Kleitosta ja silti väität, että tappaisin isäni.
Kaiken sen jälkeen mitä olen teidän vuoksenne tehnyt, senkin pelkurit! Petturit!
Antaa tulla sitten, missä tikarinne ovat?
Hän jatkoi etelään, Maailmanmerelle.
Kaiken eteensä tulleen hän tuhosi.
Hän ei tehnyt mitään sellaista, mitä kukaan muukaan kenraali ei olisi sota-aikana tehnyt.
Mutta armeija oli selvästi hajoamassa.
Aleksanteria ei enää rakastettu.
Pysykää rauhallisina, yhdessä meillä on jumalten voimat.
Suojautukaa vasemmalta, hyökätkää oikealle.
Pelko, mitä ajanhukkaa.
Suojakilvet!
Taisteluasemiin!
Ottakaa miekkanne esiin, seuratkaa minua.
Tulkaa makedonialaiset, miksi jäätte jälkeen!
Hajaantukaa! Saartakaa vihollinen!
- Tulkaa mukaani! - Seuratkaa Aleksanteria!
Falangi on vaarassa. Meleagros, ratsasta Farnakesin luokse ja käske palata keskelle.
Etsi Hefaistion, tuo koko ratsuväki keskelle!
Meidän on löydettävä Krateros ennen kuin on liian myöhäistä.
Hefaistion, keskelle!
Ratsastakaa makedonialaiset, ratsastakaa!
Hevoset eivät enää liiku, jalkautukaa.
Nyt Bukefalos.
Se on vain aurinko ja varjo.
Sinä ja minä. Viimeisen kerran, Bukefalos.
On olemassa mahdollisuus, elää suuressa rohkeudessa -
ja kuolla saaden ikiaikainen maine!
Tulkaa makedonialaiset, miksi peräännytte? Haluatteko elää ikuisesti?
Zeuksen nimeen, hyökätkää!
Hyökätkää!
Aleksanteri!
- Kuninkaaseen osui! - Kuninkaan luo!
Se oli verisin hänen taisteluistaan.
Teurastus, kaiken järjen loppu.
Emme olisi enää koskaan miehiä.
Hän elää!
Makedonian miehet, me lähdemme kotiin.
Lähdemme kotiin.
Hänen elämänsä olisi kuulunut päättyä Intiassa, mutta se on vain myytti.
Herakles kuoli vaimonsa antamaan myrkytettyyn paitaan.
Uhratessaan jumalille, suuren retkensä jälkeen, -
Aleksanteri jätti jäähyväiset idälle ja suuntasi armeijansa kanssa länteen, -
suuren Gedrosian aavikon halki, suorinta tietä kohti kotia, Babylonia.
Tähän päivään mennessä kukaan ei ole laskenut kuolleiden määrää.
Se oli hänen elämänsä suurin virhe.
Ja kun hän viimein kuuden vuoden jälkeen saapui kotiin Babyloniaan, -
Aleksanteri hämmästytti maailmaa ottamalla kaksi uutta vaimoa itselleen.
Juuri viime yönähän...
Se johtuu vedestä, hän sekoitti sitä viinin kanssa.
Mutta miten tämä on mahdollista? Kuumetautia?
En olisi huolissani, majesteetti.
Muutamat kunnon yöunet auttaisivat, mutta ei viiniä eikä kanaa...
Tulkaa, tohtori.
Tunnen oloni jo paremmaksi, olen kohta jo pystyssä.
Lähdemme Arabiasta keväällä, mutta en voi lähteä ilman sinua.
Arabia.
Sinulla oli tapana pukea minut sheikiksi.
Heilutit puista sapelia.
Olit ainoa, joka ei antanut minun voittaa.
Ainoa, joka on koskaan ollut rehellinen minulle.
Pelastit minut itseltäni.
Älä jätä minua, Hefaistion.
Aleksanteri.
Muistan vanhan miehen, joka haluaa olla Akilles, ja sitten minä tapan hänet.
Sinä ja Patroklos, mitä sitten tapahtui?
Siihen myyttiin uskovat vain nuoret miehet.
Mutta kuinka kaunis myytti se olikaan.
Saavutimme reunan.
Hefaistion.
Olen huolissani sinusta ilman minua.
En ole mitään ilman sinua.
Taistele Hefaistion, -
kuolemme yhdessä, -
se on kohtalomme.
Saamme lapsia, -
ja poikamme pelaavat yhdessä kuten mekin, -
1000 laivaa lähtee täältä.
Kierrämme Arabian ja matkustamme Egyptin rannikolle.
Siellä rakennamme kanavan aavikon läpi, -
Välimerelle asti.
Sitten hyökkäämme Karthagoon, ja Sisilian mahtavalle saarelle, -
he maksavat suuret korvaukset.
Sen jälkeen lyömme roomalaiset, kovat taistelijat.
Sitten matkustamme pohjoisen metsiin ja Herakleen pylväille Länsimerelle.
Jonain päivänä, alle kymmenen vuoden kuluttua, -
Babyloniasta syvine satamineen, -
tulee maailman keskus, Alexandria kasvaa, -
kansat sekoittuvat ja matkustavat vapaasti. Aasia ja Eurooppa yhdistyvät.
Ja me vanhenemme, Hefaistion.
Katselemme parvekkeiltamme uutta maailmaa.
Hefaistion.
Missä lääkäri on?
En osaa selittää tätä, tämä on mahdotonta. Vannon Apollon...
Viekää hänet ulos ja teloittakaa.
Tule pois.
Valehtelijat, te kaikki.
Poistukaa, poistukaa heti!
Häipykää, ulos!
Taasko olet humalassa? Ulos.
- Hän on kuollut. - Kuka?
Monet vihasivat häntä, mutta kukaan muu ei olisi uskaltanut.
Hefaistion on kuollut?
Oletko hullu?
Hirviö.
Oletko vihainen?
Veit minulta kaiken, mitä olen ikinä rakastanut!
Viha on liian suuri, kirottu olkoon sydämesi!
Aleksanteri, odotan lastasi.
Aleksanteri, mieheni, kuninkaani. Saamme pojan.
Hänen kohtalonsa on oleva kauhea.
Älä enää koske minuun.
Ei!
Viimeinen malja!
Ennen aamunkoittoa.
Vanhoille ystävilleni, -
sekä myyteille.
Seuraavalle aamunkoitolle.
Tule, tule Babyloniin.
Odotan sinua, ainoa rakastava poikasi.
Odottakaa. Haaskalinnut!
Poikasi, Aleksanteri. Kolme kuukautta!
Poikasi.
Aleksanteri, rukoilemme sinua. Kerro kuka, -
kuka hallitsee tätä valtakuntaa puolestasi?
Älä pelkää, tämä on vasta alku.
Zeus on isäsi!
Armeija hajaantuu, -
satraapit kapinoivat. Ilman käskyjäsi tulee sota.
Kerro meille kuka.
- Mitä hän sanoi? - Parhaalle.
- Parhaalle, hän sanoi. - Ei, hän sanoi "Kraterokselle."
Miksi hän olisi sanonut niin?
Babylon, Persia kesäkuu 323 eKr.
Kymmenes kesäkuuta, kuukautta ennen 33-vuotis syntymäpäivää, -
Aleksanterin suuri sydän pysähtyi lopulta, -
ja kuollessaan hän pääsi Hefaistionin luo, kuten oli luvannut.
Lyhyen elämänsä aikana hän saavutti kiistatta, -
myyttisen suosion esi-isänsä Akilleen tavoin, enemmänkin.
Hintana siitä oli ennenaikainen kuolema, mutta pitäessään lupauksensa tuntuu siltä, -
kuin hän olisi valloittanut kuolemankin.
Olympiaan osallisuus hänen isänsä murhaan on mielestäni todennäköistä.
Hänelle se oli taakka.
Aleksanteri rakasti kunniaa, mutta ei pystynyt sitä isältään varastamaan.
Mutta veren kautta hän oli syyllinen.
Hetken päästä taistelimme sakaalien tavoin hänen ruumiistansa.
Maailman sodat olivat alkaneet.
40 vuotta he taistelivat, -
Kassandros kreikassa, Krateros ja Antigonos läntisessä Aasiassa, -
Solukas ja Perdikkas idässä, minä Egyptissä, -
kunnes jaoimme hänen valtakuntansa neljään osaan.
Kassandros todellakin todisti vallanhimonsa, -
ja seitsemän vuotta myöhemmin hän murhautti Olympiaan.
Ja kahdessatoista vuodessa hän tuhosi Aleksanterin perilliset.
Myrkytettyään Roksanen, -
Alexandria
ja Aleksanterin 13-vuotiaan pojan, todellisen valtakunnan perijän.
Mutta totuus ei koskaan ole yksinkertaista, -
ja silti se on.
Totuus on, että tapoimme hänet.
Vaikenemalla hyväksyimme sen, -
koska emme jaksaneet jatkaa.
Mutta, kautta Arieksen, meidän oli katsottava tulevaisuuteen, -
mutta tulimme lopulta hylätyiksi, kuten Kleitos.
Antaa kaikki rikkautemme aasialaisille, joita halveksuimme?
Rotujen sekoitus, harmonia.
Kuinka hän puhuikaan näistä asioista.
Vai oliko kysymys sittenkin vain Aleksanterin halusta valloittaa?
En koskaan uskonut hänen unelmaansa, kukaan ei uskonut.
Se on totuus hänen elämästään, -
unelmoijat näännyttävät meidät, -
heidän on kuoltava, ennen kuin he tappavat meidät kirotuilla unelmillaan.
Kadmos, heitä se menemään.
Se on silkkaa roskaa.
Kirjoita ylös.
Hän kuoli kuumeeseen ja heikentyneeseen kuntoon.
Selvä.
Hän olisi voinut pysyä Makedoniassa, mennä naimisiin ja kasvattaa perheen, -
ja kuolla juhlittuna miehenä.
Mutta Aleksanteri ei ollut sellainen.
Koko elämänsä hän taisteli vapauttaakseen itsensä peloista, -
ja juuri siksi, hänestä tuli vapaa, -
vapain mies, jonka olen koskaan tuntenut.
Hänen tragediansa oli kasvava yksinäisyys, -
sekä myötätunto heitä kohtaan, jotka eivät ymmärtäneet.
Ja vaikka hänen haaveensa vapauttaa kreikkalaiset barbaareilta epäonnistuikin, -
millainen se epäonnistuminen olikaan?
Hänen epäonnistumisensa ylitti muiden onnistumiset.
Olen elänyt pitkän elämän.
Mutta kunnia ja muistelmat kuuluvat ikuisesti heille, -
jotka seuraavat omia näkemyksiään.
Suurin vapauttaja on hän, -
jota he kutsuvat -
Aleksanteri Suureksi, -
suurimmaksi kaikista Aleksantereista.